Siberia, numele unui ținut dezolant și înghețat.
Cei care îndrăznesc să se aventureze în acest ținut interzis
intră într-o sălbăticie la o scară măreață.
E ținutul cu cele mai mari păduri din lume
și lacul cel mai vechi și adânc de pe planetă.
E unul din cele mai reci locuri de pe Pământ.
Aici, animalele supraviețuiesc le limită.
Acesta e Siberia.
6 REGIUNI DIFERITE
11 FUSURI ORARE
3 ANI DE FILMARE
RUSIA SĂLBATICĂ SIBERIA
Sălbăticia imensă a Rusiei,
misterioasă și de nepătruns.
Munți înalți,
vulcani activi,
o lume subacvatică spectaculoasă
și deșerturi arzătoare.
Totul găzduit de cea mai mare țară din lume,
a cărei inimă e Siberia.
Siberia are cele mai sălbatice întinderi de pe planetă.
Doar cei care vor să întâlnească extremele, călătoresc aici.
Acum însă, avem intrarea în unele din zonele cele mai inaccesibile ale Siberiei.
Acoperind aproape trei sferturi din Rusia
Siberia are o suprafață incredibilă de 5,1 milioane kmp.
Acest ținut înghețat și ostil
e la marginea civilizației.
E una din ultimele zone sălbatice din lume.
Aici iarna e neîndurătoare.
Jumătate din Siberia e îngropată în zăpadă.
Animalele de aici sunt obișnuite cu temperaturi scăzute.
Corbii salută venirea dimineții,
iar lupii eurasiatici cu blană groasă se adaptează frigului.
Rusia deține cea mai mare populație de lupi suri.
În jur de 50.000.
Aceste animale trăiesc în haite
variind de la două la treizeci și patru de animale.
O haită acoperă un teritoriu de 5.000 kmp,
cam de mărimea Connecticut.
Se găsesc doar în regiuni izolate
și filmarea lor e dificilă.
Urletul lupilor sună adunarea
pentru haită și avertizează pe ceilalți să nu se apropie.
Urletele se aud până la cinci kilometri distanță.
Au un miros extraordinar
care îi ajută să adulmece prada sau leșurile de la 3 km distanță.
În această lume înghețată,
râcâie gheața pentru a-și potoli setea.
În nordul îndepărtat al Siberiei
se află Iakuția.
E cel mai rece loc din emisfera nordică
cu temperaturi care scad până la -34°C.
Caii sălbatici iakuți,
sunt adaptați să reziste la aceste temperaturi scăzute.
Se mișcă foarte încet.
Trăiesc numai în Rusia unde au supraviețuit de secole.
E una din cele mai vechi rase de cai din lume.
Cu ajutorul copitelor grele sapă în zăpadă să găsească iarba înghețată.
Acum în martie, multe iepe mănâncă pentru doi.
Vor făta în iunie, când căldura în creștere va aduce un pic de ușurare.
Asta face căutarea hranei și mai importantă.
De-a lungul mileniilor, caii iakuți și-au dezvoltat
o piele groasă și o blană deasă care-i apără de temperaturi de -10°C.
Grăsimea acumulată în vara trecută
le asigură energia necesară să reziste iernii grele.
Dar nu toți vor reuși.
Mai departe în nord, una din cele mai rare păsări din lume
luptă pentru viață.
Cocorul alb siberian, aflat în pericol de dispariție.
Au mai rămas în sălbăticie cam 3.500, în toată lumea.
Doar zece din acești cocori minunați există în tot vestul Siberiei.
Această filmare extraordinară e printre puținele făcute în Siberia.
Cocorii își petrec iarna în China, unde e mai cald.
Apoi călătoresc 4.800 km spre tundra rusească unde se împerechează.
Deși femelele depun două ouă,
doar un pui va supraviețui până la maturitate.
În altă parte, o altă creatură rară, stă ascunsă în umbra pădurii.
Acest animal deosebit, cu o față ca de cangur
și dinți de vampir,
e o căprioară moscată.
Colții nu trebuie să ne păcălească.
Nu-i au decât masculii, în loc de coarne, pentru spectacol.
Colții cresc odată cu vârsta.
Aceste căprioare sunt faimoase pentru mosc,
folosit pentru atragerea femelelor.
E folosit și de parfumieri care plătesc bine pentru glanda de mosc.
Valorează mai mult decât greutate sa în aur.
Aproape un kilogram din substanța maronie ceroasă,
costă 4.500 $.
Valoarea mare a acestor glande sunt un magnet pentru braconieri.
În ultimii zece ani, populația de căprioare moscate
a scăzut cu 50% și acum specia e în pericol de dispariție.
După ce s-a hrănit căprioara regurgitează hrana
mestecând-o din nou pentru a ajuta digestia.
Pare relaxată, dar e mereu în alertă.
Într-un luminiș din apropiere,
un stol de corbi se hrănesc din hoitul unei iepe gestante.
Membrii ai familiei corvidelor, corbii sunt păsări foarte inteligente.
Pot scoate peste 30 de sunete.
Urletele lupilor îi înspăimântă până și pe ei.
Și au și de ce.
Sălbăticia Siberiei se întinde peste trei sferturi din Rusia.
Pădurile ei virgine sunt printre cele mai mari din lume.
Locuitorii ei sunt sălbatici și rezistenți.
Lupii siberieni sunt niște supraviețuitori.
Sunt mereu la pândă după masa următoare.
În timpul iernii, haita devine nomadă.
Își mută vizuinele din loc în loc.
Ghidați de mirosul lor foarte fin,
vânează, fură sau caută hoituri.
Fac orice să-și umple burțile.
Lupii înfometați atacă hrana cu așa ferocitate
încât se sperie și între ei.
Pentru păsări e vremea distracției.
Alături de oameni, corbii sunt printre puținele animale
care se prostesc numai de dragul distracției.
Pentru prima dată, acest comportament a fost filmat.
Își permit să se joace pentru că adulții nu au inamici naturali.
E momentul să se curețe și gata...
Sau aproape.
Pădurile de conifere din nordul Siberiei, numite taiga,
se întind pe 1,5 milioane kmp,
de trei ori cât Alaska.
Au un rol decisiv în schimbările climatice,
deși fenomenul nu e pe deplin înțeles.
Savanții cercetează cum aceste păduri uriașe
încetinesc sau accelerează încălzirea globală în viitor.
Partea de nord-est a taigalei, Iakuția,
țara crescătorilor de cai,
e cea mai apropiată parte a Rusiei de Cercul Polar de Nord.
Pe dealurile din Iakuția,
mărșăluiește o armată neobosită.
Reni.
O turmă de 100.000 de capete.
Construiți pentru a rezista la temperaturi de sub zero,
renii au firele de păr goale, menținând căldura lângă corp.
Nu au venit aici întâmplător.
E o adunare anuală.
Iakuții au trăit împreună cu renii, în Siberia, de milenii.
Deși majoritatea au devenit sedentari,
400.000 încă trăiesc în stil tradițional, nomadic, de crescători de reni.
Păstorii trebuie să-și ducă turmele spre noile pășuni
înainte ca topirea zăpezii să-i prindă în capcană.
Iarna e pe sfârșite așa că trebuie să plece acum.
De peste 3.000 de ani, aceste animale
au furnizat oamenilor hrană, haine și piele.
În sălbăticie, renii călătoresc cel mai mult dintre toate mamiferele tereste,
aproximativ 4.800 km pe an.
Ating viteze de aproape 80 km/h.
Pentru iakuți, această turmă mică le asigură tot ce au nevoie traiului
în acest ținut arctic.
Pe râuri, primăvara aduce dezghețul eliberator.
Sloiurile de gheață sunt ca niște barje pentru păsările leneșe.
Ochiurile de apă asigură rațelor sunătoare, ochi-auriu, șansa de a pescui.
În curând vor ieși în număr mare.
Aceste rațe nu sunt singurele care înfruntă apele reci.
Cufundacii intră în apă după gândaci și crustacee.
Pe măsură ce continuă să se încălzească,
păsările se adună în cârduri pe apele libere.
Topirea gheții dezvăluie o creatură unică
perfect adaptată înghețului.
Salamandra siberiană.
Sângele ei are niște compuși asemănători antigelului
care-i permit să reziste și la -15°C.
Pot sta înghețate bocnă ani de zile,
după care revin la viață ca și cum nu s-ar fi întâmplat nimic.
După reînviere, se împerechează și depun ouă,
înainte de revenirea înghețului din noul sezon.
Salamandra siberiană e una din puținele specii
care supraviețuiesc înghețând complet.
La peste 1.400 km distanță,
Siberia devine brusc netedă.
Pădurile de pin fac loc zonelor de câmpie.
Aici, caii sălbatici aleargă în libertate.
Împart zona cu mici grupuri de cămile
și o specie ciudată de gazelă cu gușă.
Demult, aceste animale nomade, erau cu zecile de mii.
Vânătoarea și pierderea habitatului au redus drastic numărul lor.
Totuși mai pot fi zărite mici grupuri pe câmpii,
păscând ierburi și tufișuri.
În sezonul de împerechere masculul își umflă gâtul,
de unde le vine și numele.
O gazelă amenințată poate țâșni de lângă dușmani cu 60 km/h
și poate sări șapte metri în înălțime.
Asta le permite să treacă granița cu Mongolia cu ușurință.
Îndreptându-ne spre sud-vest, de-a lungul celor 3.200 km de garniță cu Mongolia,
terenul din Siberia devine muntos.
Cu vârfuri de 4.500 m,
Munții Altai sunt mai înalți decât cei Stâncoși.
Această zonă bătută de vânturi,
e ținutul celei mai mari oi din lume.
Muflonul.
Este un animal unic în această parte a lumii.
A fost vânat intens pentru mărimea lui și a coarnelor sale.
Astăzi mai sunt în Rusia doar 400.
Aceste pante izolate oferă masculilor liniște.
Dar viața unui mascul alfa nu e ușoară.
A apărut un pretendent.
Coarnele impresionante ale unui mascul
pot atinge 1,80 m lungime și greutatea de 20 kg.
Acest pretendent a pus la grea încercare răbdarea masculul dominant.
O decizie posibil greșită când oponentul tău are 180 kg.
Siberia e faimoasă pentru iernile sale cumplit de geroase.
Partea ei sudică e o lume total diferită.
Aici, munții Altai străjuiesc deasupra stepelor din Asia Centrală.
Acesta e ținutul muflonului
și viața pe aceste pante e o luptă continuă.
Pretendentului i-a ajuns
și masculul dominant își păstrează femelele.
Există și alți uzurpatori care așteaptă în umbră.
Concurenții sunt pe cale să apară.
Încearcă să se strecoare în timp ce masculul alfa e neatent.
Dar acesta l-a văzut și-l va face să plătească pe nepoftit.
Aceste lovituri rareori duc la rănirea combatanților.
Gâtul gros al muflonului absoarbe șocul loviturii,
în timp ce creierul e apărat de îmbinarea coarnelor goale.
Deși masculul dominant își apără cu succes turma,
hotărăște că e mai bine să plece.
Unul din pretendenți nu se dă bătut ușor.
Se lovesc cap în cap cu viteza de aproape 100 km/h.
O ultimă ciocnire stabilește deznodământul luptei.
Primăvara se instalează în ținut.
Râurile se umflă și se revarsă.
De milenii, își taie drum prin stânci și păduri.
În sud-estul Siberiei, peste 3.000 de râuri, se varsă în cel mai adânc lac din lume.
Lacul Baikal.
Volumul lacului conține un sfert din apa dulce a lumii,
mai mult decât cele Cinci Mari Lacuri, lalolaltă.
O familie de pescăruși patrulează țărmul lacului
și o formă ciudată apare din apele reci.
Se găsește doar aici.
E una din cele trei specii de focă de apă dulce din lume.
Foca de Baikal.
Nu se știe cum au ajuns în acest loc.
S-ar putea să fie urmașii focilor inelate
care au eșuat aici din Oceanul Arctic, acum câteva milenii.
În timpul miilor de ani de izolare,
au evoluat într-o specie nouă.
În mijlocul celui mai vechi lac din lume,
se află un refugiu perfect.
Insulele Ushkani.
Apele adânci de aici le apără de singurul lor prădător, oamenii.
Sunt vânători nocturni.
Ziua se odihnesc pe stânci.
Total neajutorate pe uscat,
sub apă sunt adevărate torpile hidrodinamice,
lungi de 3 m și ating 25 km/h.
Cel mai vechi și adânc lac din lume,
de peste 1.600 m în anumite locuri,
datează de peste 25 milioane de ani,
când două plăci tectonice s-au îndepărtat.
Continuă să se îndepărteze cu 6 mm pe an.
În adânc, bureții de Baikal ocupă nișa care aparține de drept coralilor.
Pot supraviețui și când lacul e înghețat complet la suprafață.
60% din creaturi se găsesc numai aici în lacul Baikal.
E vorba de numeroase amfipode, melci și viermi plați.
Unele cresc foarte mult datorită apelor bogat oxigenate.
Acest amfipod e de patru ori mai mare decât cei din alte părți ale lumii.
În adâncul lacului, viața și moartea se succed în liniște.
Melcii mănâncă un pește putrezit.
Alții sunt ocupați cu împerecherea în apele reci.
Liniștea aparentă din adâncuri,
ascunde un eveniment pe cale să înceapă.
În inima Rusiei se află sălbăticia uriașă a Siberiei.
Pe lacul Baikal e vară.
Cel mai vechi, mai adânc și mai mare lac din lume.
Suprafața uriașă a lacului Baikal se pregătește de o invazie.
Tricopterele.
După ce au stat în apele puțin adânci timp de un an,
larvele se transformă în adulți înaripați și își iau zborul.
Milioanele de musculițe atrag animale mult mai mari.
Muștele se împerechează frenetic de-a lungul țărmului lacului.
Urșii bruni vin să se ospăteze cu aceste delicatese bogate în proteine.
Tricopterele trăiesc doar o săptămână,
așa că se grăbesc să-și depună ouăle în apă înainte de a muri.
Zi de zi urșii scotocesc după ele, vii sau moarte.
La malul lacului se adună un strat gros de 10 cm de muște.
E o schimbare bine-venită în dieta urșilor.
Din cele 40 kg de hrană consumată zilnic, majoritatea e vegetală.
Chiar și când hrana e abundentă,
urșii mici cedează în fața celor mari.
Un urs mare l-ar omorî dintr-o singură lovitură.
Așa că mai bine se îndepărtează pentru a evita lupta.
Pentru o altă specie, căldura verii creează probleme.
Lipsa prădătorilor naturali,
a făcut ca populația de foci să crească necontrolat.
În mod obișnuit, aici trăiesc 100.000 de exemplare.
E un număr greu de susținut.
Sute din ele se cațără pe stâncile din lac.
Cele norocoase reușesc să se strecoare,
dar asta nu înseamnă că vor fi primite cu brațele deschise.
Nervozitatea crește în intensitate.
Cele care sunt pe stânci își apără cu strășnicie locul.
Focile își revendică cu disperare fiecare loc
luptându-se unele cu altele, chiar și pentru cel mai mic spațiu.
Numărul mare de foci face ca această victorie să fie de scurtă durată.
Sosește seara și odată cu ea o ceață ireală acoperă lacul.
Ultimele muște sunt adunate de urși și rațe.
Urșii bruni preferă să iasă la vânătoare în zori sau pe înserat.
Deși au vederea și auzul bine dezvoltate,
mirosul lor e formidabil,
putând simți un leș de la 3 km distanță.
Dar nu e singurul care are această calitate.
Doi prădători, sunt pe cale să dea nas în nas
urmărind același trofeu.
Lacul Baikal din Siberia,
e scena unui spectacol dintre doi prădători de vârf.
Același leș a atras atenția unui lup de 50 kg, dar și a unui urs de 500 kg.
Deși un urs poate rupe coloana unui lup cu o lovitură,
o haită de lupi își poate apăra cu succes prada, împotriva unui urs.
Acest lup însă e singur.
Așa că face ce poate.
Fură un os mare de la picior.
Face însă greșeala de a privi înapoi.
De data asta are noroc.
Ursul e prea concentrat pe pradă ca să-i mai pese de lup.
În seara asta, amândoi și-au primit răsplata.
E sfârșitul lui august și scurta vară trece spre toamnă.
Ținutul din jurul lacului Baikal începe să se transforme.
E ultima zvâcnire înainte de sosirea iernii.
Solul pădurii învie.
Merișoarele și afinele se umflă.
E vremea recoltei.
Veverițele siberiene trăiesc pe sol, dar depind total de conurile de pin.
În timp ce una își umple obrajii, alta își așteaptă șansa.
Concurența e acerbă, iar furtul e ceva obișnuit.
Pentru a supraviețui iernii brutale din Siberia
veverițele siberiene hibernează timp de cinci luni.
Dar au la dispoziție doar două luni
să-și adune alunele și semințele necesare
pentru a supraviețui iernii.
Fiecare adună 2 kg de hrană în vizuină,
unde o cară în pungile din obraji.
E o muncă dificilă mai ales când concurența îți urmărește fiecare mișcare.
Timpul se scurge repede pentru toți locuitorii pădurii.
O creatură micuță se folosește de orice oportunitate.
Furnicile roșii.
Sunt cu milioanele și reprezintă specia dominantă din emisfera nordică.
Pot construi cuiburi de un metru înălțime.
Lucrătoarele formează benzi rulante continue de cărat mâncarea.
Această buburuză grasă e doar unul din cele 60.000 de trofee
pe care colonia le cară în mușuroi, în fiecare zi.
Când furnicile mărșăluiesc nu există scăpare.
Iarna e pe cale să sosească în regiunea cea mai cunoscută a Rusiei, Siberia.
Creaturile ei se pregătesc pentru frigul cumplit care urmează.
Furnicile roșii, flămânde, sunt la pândă.
În încercarea de a scăpa de a fi măcelărit,
acest gândac cu antene lungi a ales un copac greșit.
Mesteacănul cu coajă alunecoasă îl va duce spre moarte.
Va fi o moarte chinuitoare.
Odată ce gândacul e la pământ, furnicile îl copleșesc
și-l stropesc cu acid formic,
acid care-i străpung armura și-l îngenunchează.
Apoi, furnicile dezmembrează uriașul, de viu
și-l cară la mușuroi bucată cu bucată.
Sosește noiembrie.
Vârfurile din zare se acoperă de zăpadă.
Iarna își va intra curând în drepturi cu frigul ei cumplit.
La altitudine, temperaturile sunt mereu joase,
dar acum înghețul revine peste tot în Siberia.
În anumite locuri temperatura scade la -34°C
și face din Siberia unul din cele mai friguroase locuri din lume.
Zăpada acoperă munții, ca și pădurile adormite.
Pentru cei care nu hibernează, viața își urmează cursul.
Porcul mistreț e singura specie de porc
care a evoluat să locuiască într-un astfel de climat.
Blana sa grosolană e adaptată să reziste frigului.
Aceste animale sociale mai au o armă în dotare, râtul.
E un disc cartilaginos legat de mușchi,
o unealtă puternică de scormonit prin zăpadă și gheață.
Iarna, în adâncul pădurii, resursele de hrană sunt limitate.
Tehnica de supraviețuire a mistreților e dieta omnivoră.
Mănâncă orice găsesc.
Acest moment al anului e dificil pentru purcei.
Ei nu beneficiază de blana protectoare a adulților
și sunt foarte sensibili la frig.
Totuși purceii sunt foarte activi
și se luptă în joacă, antrenându-se.
Abia peste cinci ani se vor lupta ca adulți.
Până atunci, își vor îmbunătăți continuu calitățile de luptători.
În timpul lungului îngheț,
lacul Baikal se transformă dintr-o suprafață plată
într-o zonă de cristale sparte.
Focile de Baikal adulte,
își petrec iarna singure, în apă.
În aprilie însă, alții vor fi dependenți de ele, pentru supraviețuire.
Acest pui, născut într-o vizuină din zăpadă, acum patru săptămâni,
e primul care apare în acest sezon.
Acum că a început explorarea mediului înconjurător,
mama lui va sta mult timp plecată după hrană.
E o perioadă vulnerabilă pentru el
și pericolul nu e niciodată departe.
Oamenii, urșii și chiar ciorile
pot să-i provoace moartea micuțului hoinar.
Doar determinarea lui îl va salva.
Reputația Siberiei de ținut înghețat
a apărat acest loc incredibil,
de mâna distructivă a omului.
Frumusețea îi depășește granițele,
iar diversitatea rivalizează cu orice loc din lume.
Doar timpul ne va spune,
dacă acest pământ rusesc cu munți și lacuri, păduri și câmpii,
nu va rămâne doar o închisoare
ci un adevărat refugiu pentru sălbăticiunile care trăiesc aici.
Traducerea © Pogăru'